Emmy

Bokens titel och författare
//Huset vid vägens slut// av Magnus Nordin

Uppgift 2: "‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍Vi är på väg till Örnnästet, kojan som vi byggde förförra sommaren på toppen av en bergsknalle och döpte efter en gammal krigsfilm med Clint Eastwood. Solen bränner som en svetslåga i nacken när jag kämpar upp från backen." ‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍

‍‍‍‍‍‍‍Jag tycker inte författaren har fångat mig speciellt mycket det är inte särskllit skrämmande men jag tyckte ändå att det va en bra inledning. Men denna kojan kommer komma upp sen väldigt mycket, dom kommer sova över i den och dom är där i stort sätt nästan hela tiden, när dom inte är på äventyr.‍

‍‍‍‍‍‍‍ Uppgift 3: "Dagge sätter pekfingret mot läpparna. "shhh." Vi lyssnar koncentrerat. Bullret har ändrat karaktär eller så lyssnade Larsa och jag inte ordentligt. Nu hör jag tydligen vad det är. Fotsteg. Någon är där uppe. Ingen säger något på en lång stund, som om vi bara låter bli att nämna det. Men det tunga, målmedvetna stegen tystnar inte, de förflyttar sig i en bästämd riktning. Mot trappan. "jag vill inte vara kvar här längre!" Larsa kastar sig mot fönstret, tar spjärn med foten mot väggen, sliter och drar i brädan, skriker och förbannar det jävla trästycket. Vi andra står blickstilla, som förhäxade av ljudet. Nu har det nått trappan. Knakandet från gammalt trä blandas med Larsas svordommar. En duns. Vi hoppar till. Larsa sitter på golvet. Häpet stirrar han på brädan i handen. Den har gått av på mitten. Vi trängs vid fönstret. Alla vill komma ut först. Men öppningen är för liten. Den sista brädan måste bort. Dagge tar kommandot och manar på oss: "kom igen! vad ni än gör: vänd er inte om." Brädan bjuder segt motstånd men den här gången är vi mer samlade, mer beslutsamma och det dröjer inte länge förrän den börjar ge efter. Vi hör hur det knakar. Vi ser sprickorna växa i träet. När den srickor kommenderar Dagge fram Larsa mot fönstret och ger honom en knuff i ryggen, sedan Pierre. Som fallstjärmshoppare kastar de sig ut, en efter en. När det är min tur att kliva fönsterbrädet hör jag hur det knarrari golvet. Stegen. Ljudet får mig att frysa till is. Precis som höjdrädda inte kan låta bli att titta neråt därför att rädslan ofta följs åt av nyfikenhet, kan hasar i mörkret bakom mig. Men jag hinner aldrig vända huvudet för Dagge gastar i mitt öra: "vänd dej inte om! stick!" Som om han inte litar på att jag ska lya ordern ger han mig en kraftig knuff och jag faller handlöst i snåren, river armar och kinder. Omtumlad reser jag mig, tittar efter Dagge som har klättrat upp i fönstert, beredd på att hoppa. Men den beslutsamhet som han drivit på oss med verkar plötsligt ha övergett honom. Med ett spänt uttryck i ansiktet dröjer han sig kvar i fönstert. "vad väntar du på?" skriker jag. Han lyssnar inte. Någonting har fångat honom och jag vet precis vad det är. Stegen. Jag hinner aldrig skrika varningen. Dagge har redan vänt sig om.I ögonvrån skymtar jag Larsa och Pierre. De har redan nått grinden. Bakom grantopparna dör ljusets sista strålar. "DAGGE!" vrålar jag och sträcker ut handen. Han vänder sig om men verkar inte se mig. Hans ögon har samma glasartade uttryck som porslindockans. Jag sliter tag i hans byxben, försöker dra ner honom från fönsterbrädet, men lyckas inte rubba honom ur fläcken. Han vägrar släppa taget fönsterkarmen. Håller i den med ett krmapigt grepp som om han tror att jag ska dra ner honom i avgrunden. Jag vet inte längre vad jag ska ta mig till. Plötsligt slår en gnista upp i porslinsögonen och det spritter till i hans armar och ben. Med ett vigt språng hoppar Dagge ner i snåren."

‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍Jag blev räddast för denna händelsen för att det huset dom är inne i där har en familj dött. Pappan hade yxhuggit sin fru och barn och sedan hängt sig själv. Ingen har vågat sig in i det men dom killarna går in där och dom hör trappsteg som om någon går där uppe på vinden och dom stegen går närmare dom och närmare. När dom är där nere och så hittar dom en porslinsdocka med en massa blod på. ‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍‍

Hej, det har hänt mycket sen vi sågs sist. Det huset som vi gick in i har jag besökt ännu en gång, denna gången gick jag dit ensam på kvällen. Det regnade och träden piskade i vinden. Det känndes nästan ännu läskigare denna gången. Jag hittade porslinsdockan och Larsa hade rätt det var blod på den. Jag gick in i det rum vi var i där brädan som Larsa ivrigt slet i och försökte att få upp och //som// plötsligt knäcktes den brädan hade lagats. Stegen var lika ostadig och fuktig som vanligt. Jag hade hört stegen där uppe men denna gången hade dom slutat. Jag kan inte fatta att jag ens gick in där utan er, och vi hade ju slutit en packt men jag kunde inte bärga mig. Det var så frästande så det gick inte förklara. Jag gick in i barnkammaren och det var blod i hela sängen och porslinsdockan var där som jag sa. Jag gick upp på vinden och såg ett rep med blod på och det var verkligen hemskt att se. Jag hade tröttnat där inne och höll nästan på att spy när jag såg dom ligga där. Jag sprang ut ur huset och sprang det fortaste jag kunde. Jag fortsatte in i skogen och böjde mig ner och spydde. Det va det hemskaste jag någonsin gjort. Jag lovade mig att jag aldrig skulle besöka det huset igen utan er.
 * Uppgift: 4 ‍‍‍‍‍‍‍Brevet ‍‍‍‍‍‍‍**

Slutuppgiften: 7
Min bok heter //Huset vid vägens slut.// Det handlar om fyra pojkar som heter Joel, Dag och kallas för Dagge, Pierre och Larsa som åker till ett övergivet hus och i det här huset händer ‍‍‍‍‍en massa kusliga saker ‍‍‍‍‍. Efter att de fyra pojkarna gått in i huset och hört en massa steg och hittat massa blod, sluter de en packt om att dom aldrig igen ska prata eller gå i närheten av det huset. Efter en lite längre tid träffar de en kille som heter Jonas. Pierre som hade berättat om huset innan började att berätta det för Jonas och han vill såklart åka dit och undersöka det men när dom väl var där så vill inte Dagge gå in dit och Jonas börjar kalla Dag massa saker, ivrigt börjar de slå varandra. Tillslut slutar dom och lämnar Jonas stående vid huset ensam. Dagen efter får de höra att Jonas är försvunnen. Poliserna börjar leta och dom pratar med pojkarna om dom vet något men dom ljuger poliserna rakt upp i ansiktet. ‍‍‍‍‍

‍‍‍‍jag tyckte denna boken var jätte bra jag rekomenderar verkligen dom andra att läsa denna, den var spännande och rolig och samtidigt lite hemsk i bland. ‍‍‍‍